Това пътуване стоеше в ума ми „на трупчета” години наред. Сещах се за него всеки път, когато минавах по автомагистрала „Тракия”. Сещах се и когато гледах пътната карта – винаги съм се чудила какво има в пространството между самоковските села и Ихтиманска Средна гора.
Досега опитите ми да се отбия от пътя винаги се сблъскваха с необходимостта да се бърза, винаги нечии планове бяха с предимство пред обикновеното човешко любопитство. Напоследък благодарение на уважавания блог за архитектура WhatA причините да искам да обиколя полето, свързващо Рила и Средна гора, нарастнаха. Една тяхна разходка в Костенец разкри невероятно красиви вили, принадлежали на софийския бомонд през 20-те и 30-те години на ХХ век, превърнати впоследствие в пионерски лагери и станции. Защото въпросната котловина има нещо, което кара хората да я посещават – минералната вода.
Тръгваме по обед. Минаваме през вече проучени на картата топоси с имена като Черни рид и Еледжик. Посоката ни е Костенец. Става ясно, че има три селища с това име – град, създаден около жп гарата, село, от което вероятно произхождат жителите на града и вилната зона, обитавана още в Третото българско царство. Самият град Костенец доскоро е бил по-голям, но през 2006 г. от него се отцепва Момин проход и също получава статут на град. Кога излизаш от единия и влизаш в другия, е трудно забележимо. Градът е объркващ и почти без табели, а именно оттам се тръгва във всички посоки в региона. Въртим се из улиците, навигаторът се обърква напълно, питаме, губим се и отново питаме. В късния следобед стигаме в курортна местност над с. Пчелин и се настаняваме в хотел с минерален басейн. Водата е топла, разреждат я допълнително, тъй като от земните недра блика 70-градусова. Въпреки това ни съветват да не стоим вътре повече от 15–20 мин. Има защо.
Интернет вече ни е информирал, че на връщане можем да посетим ферма за щрауси. Така и правим, но преди това се обаждаме, за да проверим можем ли да обядваме. Можем, но няма да стане, тъй като сме само трима. По-късно на място се оказва, че омлетът от щраусово яйце се равнява на ястие, приготвено от над една кора кокоши. Разглеждаме обаче фермата. Женските и малките щраусчета ни посрещат приятелски. Мъжките са отделени от останалите и един от друг, тъй като ако се срещнат два мъжки, те се бият и хапят до смърт. Освен за място за забавление, фермата произвежда продукция. Нищо при тях не се изхвърля и се предлагат за продан месото, кожата, щраусовата мас, от която правят козметика, част от яйцата, падналите пера.
На тръгване от района сме набелязали две цели. Първо по крив и дупчест път преди магистралата стигаме до ранносредновековната крепост, пазеща прохода Траянови врата. Самата твърдина обаче е прясно реставрирана, има и информационен център. На това място се е състояла една от големите битки в българската история. Там на 17 август 986 г. цар Самуил разгромява византийския император Василий II и така осигурява още 20 години на Второто българско царство.
Изглежда, никой не се интересува от старата сграда. Съвсем наблизо е турският хамам, съвсем съвестно реставриран. Иначе Ихтиман е поддържан, чист град. Главната му улица разкрива няколко сгради от началото на ХХ век и няколко в стил предвоенен модернизъм, каквито толкова обичаме в София. София е само на 50 км. Изминаваме ги бързо и оставаме с чудесни спомени, но и със смесени чувства заради видяното на някои места.