Професор полковник о.з. Димитър НЕДЯЛКОВ
Така Трета армия получава възможност да форсира Дунав и да участва в превземането на Букурещ.
![- armymedia.bg](https://armymedia.bg/wp-content/uploads/2024/08/General_Toshev_and_Hilmi_Pasha-1.jpg)
След победите при Тутракан, Добрич и освобождаването на Силистра Трета българска армия преминава в общо настъпление по целия Добруджански фронт, изтласквайки разбитите руско-румънски войски от свещената българска земя.
Съглашенската армия, командвана от руския генерал Андрей Зайончковски, се оттегля на предварително подговена 70-километрова отбранителна линия, която се простира от с. Расово на р. Дунав, до с. Тузла на Черно море. По този начин фланговете на противниковите позиции са защитени, а контролът на румънските войски върху предмостието:Черна вода-пристанището Кюстенджа (дн. Констанца) позволява постоянното им снабдяване с резервни войски и боеприпаси. Самата отбранителна линия включва множество укрепени пунктове, подсилени с няколко реда окопи и телени мрежи, а от хребетите по цялата линия се контролира околната местност. Въпреки големите загуби, отбранителната линия се заема от 70 батальона и 32 ескадрона основно от състава на 3-та конна руска дивизия.
![- armymedia.bg](https://armymedia.bg/wp-content/uploads/2024/08/Ivan_Kolev-935x1024.jpg)
Трета българска армия разполага с 55 български дружини и 24 ескадрона. Тя е усилена с 4 германски батальона и 3 турски табора. В този момент, без да се извърши необходимото прегрупиране и без почивка за изтощените от предишните боеве войски, е заповядвано
настъплението да започне на 18 септември 1916 г.
Сутринта на указания ден започва артилерийската подготовка по назначените направления за настъпление. В 11 ч. пехотата се вдига в атака. Атакуващите колони са посрещнати от огъня на вражеските гаубици и полски оръдия. По развръщащите се пехотни вериги са открити картечен и пушечен огън. Въпреки ожесточената съпротива до края на деня части от конната дивизия превземат укрепленията около с. Кокарджа, чифлика Сосус Али бей, както и част от височините пред Кубадин. След това настъплението на българските части се задъхва.
На 19 септември противникът организира контраатаки, които макар и отбити, допълнително усложняват положението на Трета армия. Войските ѝ са разтегнати по цялата линия, а липсата на достатъчно резерви лишава командването от възможността да развие успеха, постигнат предния ден. Липсата на приспособления за рязане на телените заграждения на противника и достатъчно боеприпаси както за артилерията, така и за пехотата са причина врагът да бъде отблъскван само с щикови атаки. За два дни бойни действия при този първи щурм на Кубадинската позиция българските загуби са повече от 6000 загинали, ранени и безследно изчезнали. Трета армия се оказва в трудна оперативна ситуация. Създава се заплаха от пробив на противника на юг и пренасяне на военните действия в пределите на Царство България.
След оценка на обстановката командването на армията издава заповед дивизиите да се изтеглят на изходните си позиции и да се окопаят. Успоредно с това от 20 до 24 септември Конната дивизия на генерал Иван Колев води успешни боеве при селата Мустафа Ачи и Азаплар с румънската 5-а и 19-а дивизия на генерал Хертел. В резултат на това руските ескадрони са изтласкани от с. Геленджик до с. Первелия. Победата на българската конницата спасява десния фланг на Трета армия и стабилизира фронта. Настъпилото затишие дава възможност на войските да попълнят загубите си, да се укрепят на заеманите позиции и да се подготвят нови планове за настъпление. За целта обединената българска, германска и турска групировка по фронта достига численост от 71 000 души с 220 оръдия.
В същото време противникът попълва също своите сили. Те достигат численост до 105 000 души (в т. ч. 65 000 румънци, 28 000 руснаци, 12 000 сърби и хървати), разполагайки и с превъзходство в артилерия (вкл. руска корабна). Това му дава
![- armymedia.bg](https://armymedia.bg/wp-content/uploads/2024/08/poleva-batareia-.-1-1024x659.jpg)
кураж за поредния опит за овладяване
на оперативната инициатива.
Новоназначеният командир на румънската Южна група армии генерал Александру Авереску замисля мащабна контраофанзива. Планът включва едновременно настъпление при Кубадин с Добруджанската армия на генерал Зайончковски, който трябва да ангажира основните сили на българите, съчетано със стоварване на десант на десния бряг на р. Дунав на части от 3-та румънска армия в дълбокия тил на групата армии „Макензен“.
На 1 октомври 1916 г. съглашенските войски предприемат серия от атаки срещу центъра и десния фланг на Трета армия, като основната тежест на боевете поемат 1-ва конна дивизия и турската 25-а пехотна дивизия. В същото време полкове на три румънски дивизии започват изненадващ десант на десния бряг на р. Дунав. В продължение на седмица се водят тежки отбранителни боеве, но фронтът не е пробит. Десантът завършва с пълен провал с над 3000 убити, ранени и пленени румънци. Отново настъпва затишие по линията на съприкосновение, като се водят разузнавателни, патрулни и охранителни действия.
В подготвянето на втория щурм на Кубадинската позиция възниква спор между генерал Стефан Тошев и фелдмаршал Аугуст фон Макензен по плана за нанасяне на главния удар. Финалното решение е силите да бъдат разделени на две групи: Източна – под командването на генерал Тодор Кантарджиев, и Западна – под командването на генерал Стефан Тошев.
С ранното утро на 19 октомври започва масираната артилерийска подготовка, продължила два часа. Ударите на артилерията се коригират от германски аероплани и българските балонни отделения.
Западната група с жестоки боеве в продължение на три дни води настъпателни действия, които често преминават в ръкопашни схватки. Устремът на настъпващите войски е толкова силен, че отбраняващите се руснаци на някои места не успяват да отстъпят и
цели руски роти попадат в плен.
В боевете с особена доблест се проявяват бойците от 4-та Преславска пехотна дивизия, които пленяват 24 офицери и 2800 войници от руските 61-ва и 115-а дивизия. На 21 октомври е превзето с. Кубадин, което е важен пътен възел. Пътят към Меджидие, Черна вода и Кюстенджа е открит.
В същото време Източната група нанася главния удар в района на с. Топрахисар. На 21 октомври позицията на противника пада в български ръце. Успехът се дължи главно на кавалерията на генерал Колев и придадените към нея улански ескадрони. Кавалеристите пробиват фронта и превземат селата Тузла и Урлукьой, излизайки в тила на вражеската групировка. За да не бъде обкръжена, тя е принудена да започне общо отстъпление.
Победата в боевете при Кубадинската позиция е пълна. Отстъпващите по целия фронт съглашенски дивизии отново са преследвани от победоносните български и съюзнически войски. Конната дивизия напредва покрай Черно море, като става свидетел на панически бягащите румънци. Цели полета са осеяни с отстъпващи войници, които захвърлят оръжието си и се разпръскват в разни посоки.
На 23 октомври при с. Кара Мурад, северозападно от Кюстенджа, дивизията на генерал Колев разбива румънска пехотна бригада и руската 265-а Оренбургска дружина. Пленени са 1500 души, 520 от които са руснаци, включително 14 руски офицери, както и руско бойно знаме.
В резултат на боевете при Кубадинската позиция, продължили повече от месец, на противника са нанесени чувствителни загуби, които той така и не успява да попълни. Те възлизат на над 35 000 убити, ранени и безследно изчезнали. Пленени са общо 6700 румънци и руснаци. Българската армия дава повече от 17 600 убити, ранени и безследно изчезнали.
След победата при Кубадин българските и съюзническите войски продължават успешното си настъпление на север. Темпът на настъпление не позволява на съглашенското командване да използва новодошлите подкрепления от 4-ти сибирски корпус и 3-та стрелкова руска дивизия за нов обрат в бойните действия. На 22 октомври българските войски влизат в гр. Кюстенджа, след три дни – в Черна вода, а на 26 октомври е освободено Хърсово. На 27 октомври офанзивата е спряна на линията Бонасчик–Ташавлу от стратегически съображения – по-голямата част от Трета армия е прехвърлена на запад, за да форсира р. Дунав при гр. Свищов и да вземе участие в операциите, довели до превземането на столицата на Кралство Румъния–Букурещ в началото на декември. Месец по-късно, през януари 1917 г., руско-румънските войски са изтласкани окончателно от Добруджа.